Getty © Christopher Furlong
Политика санкција, рат и промене у свету су охрабриле афричке лидере да се далеко активније окрену и другима и напусте западно туторство. Украјински рат је у ствари за Африку политичко и економско отрежњење
Светска јавност се сети, углавном заборављене Африке када се деси неки државни удар који није по вољи Запада и Америке. Али актуелне промене у свету мењају заборављени стратешки положај тог континента и Африка постаје не само део тих промена него и један од незаобилазних фактора новог мултиполарног света.
Африка би могла и да битно утиче на судбину света у 21. веку. Пре свега има најбрже растућу популацију. Тренутно има 1,3 милијарде људи а процењује се да ће до 2050. Африка чинити четвртину глобалне популације. Постоје процене да Африка има потенцијал да до 2063. буде трећа економија на свету, већа и од Немачке, Француске, Индије и Британије.
У Африци је према проценама Уједињених нација 30 одсто свих минералних резерви на свету. Такође, на том континенту је и 65 одсто светског обрадивог земљишта и 10 одсто обновљивих извора свеже воде. А мучи га глад. Невероватно колонијално наслеђе.
Африка има 54 државе као и две које нису признате: Сомалиленд, самопроглашени северо-западни део Сомалије, који је био британска колонија, и Западна Сахара.
Са својим богатствима и геостратешким положајем Африка је вековима привлачила пажњу великих сила. Кинези су први од великих сила били у Африци још пре пет, шест векова. У то време то је значило владати тим народима а Кинези нису хтели да владају другима и повукли су се. А онда су дошли Европљани и само Етиопија од свих афричких земаља није била колонија.
Али, и после стицања независности бивши колонизатори су задржали утицај и готово све послове што им је чак било и повољније јер нису имали било какву одговорност. Мање је познато да је и некадашњи Покрет несврстаних био инструмент задржавања контроле над бившим колонијама. Према неким британским документима аутор те идеје је британски лидер Винстон Черчил. У времену опште деколонизације Британија је настојала да задржи контролу над бившим колонијама и то пре свега над пословима и новцем од инвестиција и ту је Покрет несврстаних са својом узвишеном идејом послужио као ефикасно средство.
Времена су се, међутим, мењала и многе земље Африке су се еманциповале и кренуле у обнову свог суверенитета. Бивше колонијалне силе, сада предвођене Америком која је некада предводила ослобађање европских колонија у Африци, окренуле су се насиљу и ратовима као инструменту задржавања контроле над природним богатствима и геополитичком припадношћу афричких земаља.
Америка је пре 15 година основала и Афричку војну команду, Африком (Africom) са седиштем у Штутгарту у Немачкој. Америка се определила за војно присуство како би заштитила своје интересе и Африком је основан када је утицај Америке у Африци почео да опада. Та формација је присутна у готово свим афричким државама изузев Египта који је себи у надлежност преузела Централна команда.
Присуство Африкома се правда међудржавним уговорима о наводној борби против тероризма, углавном исламског. Американци немају много војника у Африци, само саветници, али њихови савезници из бивших колонијалних сила имају и своју војску а под изговором “мисија Европске уније”. Систем Африкома је сарадња са локалном војском, Американци обучавају посебне јединице и “саветују” које онда имају елитни статус и обично су у сукобу са редовном војском и властима. Логика Африкома је да Африканци гину у ратовима за америчке интересе.
Америка се окренула насиљу и сукобима јер њен дотадашњи метод контроле и колонизације више није био ефикасан. Наиме, Америка је владала афричким земљама преко Међународног монетарног фонда и Светске банке који су Африку завили у црнило дужничког ропства. Али, онда се појавила Кина која је многе земље ослободила тих дугова и кренула у инвестиционе циклусе.
За војно присуство у Африци Запад користи и вештачки изазване епидемије болести као еболу, на пример. У неколико земаља у Западној Африци постоје и биохемијске лабораторије за генерисање погубних болести. И онда долазе западни војници да “спречавају болести”.
У Африци је последњих петнаестак година вођено 35 ратова а тренутно се води 15 интензивних махом локалних оружаних сукоба. Најжешћи су у Буркини Фасо, Централноафричкој републици, Демократској Републици Конго, Етиопији, Малију, Мозамбику, Нигерији, Сенегалу, Сомалији, Јужном Судану и Судану.
Поред оружаних сукоба чести су и државни удари. Западна Африка је, на пример, у последње три године видела седам државних удара. У Гвинеији је државни удар 2021. предводио пуковник Мамаду Думбоја кога су обучавале америчке Зелене беретке. У Малију је 2020. државни удар предводио такође амерички ученик. Али, и ти амерички ученици када дођу на власт врло брзо се окрећу онима од којих могу њихове државе да живе, пре свега према Кини, и онда поново државни удар.
Најновији државни удар се десио у Нигеру. Већинске су оцене да тај чин нигерске војске симболизује нарастајуће нерасположење према западном вазалству јер је свргнути председник Мохамед Базум имао подршку Запада.
Нигер је земља коју 80 одсто чини пустиња Сахара. Никада није била држава него тек 1960. када је добила независност од Француске. Нигер је држава са великим залихама уранијума и то је њен највећи проблем. Има 25 милиона становника а када је стекао независност имао је 3,4 милиона људи. То је земља са великим природним прираштајем и на сваку жену долази 7,1 новорођене деце.
То је муслиманска земља па се Америка и ту послужила својим методом инсталирања исламских терористичких група у највећој мери под америчком контролом пребачених из Либије. Под изговором “мира и стабилности” у Нигеру су до недавног државног удара присутне и војне снаге Немачке, Француске, Америке и Италије.
Поред залиха уранијума највећи проблем Нигера је што је још 2017. кренуо у зближавање са Русијом. Тада је направљен и план о војној и безбедносној сарадњи. Онда је кренуло насиље исламских група па државни удар и 2020. избори када је под сумњивим околностима у другом кругу изабран про-западни председник Мохамед Базум. Он је свргнут у недавном државном удару. А на скуповима подршке државном удару виоре се руске заставе.
Африка се, међутим, буди и не жели да буде закључана па се отвара према свету. Један од симбола тог отварања су самити са великим силама и до сада постоје америчко-афрички, кинеско-афрички и руско-афрички.
Недавно је одржан руско-афрички самит у Москви. Америчка дипломатија је вршила огроман притисак на афричке лидере али је ипак 49 земаља послало своје представнике и из 29 држава су дошли њихови лидери или њихови заменици.
Русија је још увек углавном политичка и безбедносна заштита афричким земљама и са некима од њих има и такве међудржавне уговоре. У трговини Русија није битно заступљена у Африци и у целини на тржишту Африке учествује само са 2,4 одсто а Кина, на пример, са 19,6 процената. Африка из Русије увози углавном житарице на које отпада 30 одсто укупног увоза а унутар тога је 95 процената пшеница. А Африка у Русију извози углавном воће, поврће, рибу и племените метале.
Али и то се мења па је на самиту у Москви потписано неколико десетина нових уговора. Русија има и велику предност у томе што је у властима и државним апаратима афричких земаља и око 100.000 људи који су школовани у Москви а од почетка ове године око 1.000 студената из Африке дошло је на школовање у Москву. А на самиту је договорено и да руски факултети, пре свега медицински, отворе своја одељења у афричким земљама.
Отварање Африке према свету довело је и до извесне “конкуренције” у утицају па су поред европских колонијалних сила и Америке, Русије и Кине присутне и Турска, Саудијска Арабија и Уједињени Арапски Емирати.
Западна пропаганда је настојала да самит у Москви стави под сенку рата у Украјини и оптужбе да недавни раскид споразума о извозу украјинског жита узрокује глад у Африци. А када је важио договор о извозу само је три одсто завршило у Африци. Русија је сада понудила бесплатно жито за афричке земље и отписала је 23 милијарде долара неплаћеног дуга.
Проблем хране је старији од рата у Украјини али је украјинска криза заиста утицала на промене у Африци. Политика санкција, рат и промене у свету су охрабриле афричке лидере да се далеко активније окрену и другима и напусте западно туторство. Украјински рат је у ствари за Африку политичко и економско отрежњење.
Наравно, процес еманципације Африке неће бити једноставан и брз али је кренуо и створен је повољан међународни амбијент. Америка и Запад сем насиља, корупције и личних уцена корумпираних лидера немају ништа друго да понуде Африци а други, пре свега Кина и Русија нуде инвестиције, економску сарадњу и политичку подршку. Африка је на путу повратка свог суверенитета.